SOJUZMULTFILM
ALEXANDR PUŠKIN
ROZPRÁVKA O CÁROVI SALTÁNOVI
Scenár a réžia: I. IVANOV-VANO, L. MIĽČIN
Kamera: M. DRUJAN Hudba: M. MEJEROVIČ
Zvuk: B. FIĽČIKOV
Úlohy ozvučili: A. ZUJEVOVÁ, M. ZIMIN, A. ZOLOTNICKIJ, N. BORONINOVÁ
R. FILIPPOV, A. POKROVSKÁ, N. GRABBE, M. VINOGRADOVOVÁ
B. NOVIKOV, L. IVANOVOVÁ
Text čítal: A. LEONTIEV
Asistenti réžie: R. MAKAROVOVÁ, I. LITOVSKÁ
Ruské titulky: 2013, bornik@KG
Preklad do slovenčiny: M. M.
Oj, ty, zimička, zima,
zima snežná bola.
Zima snežná bola,
všetky cesty zasnežila.
Všetky cesty, všetky prte...
Tri dievčice pod oknom
priadli pozdno večerom.
Keby som bola ja cárica...
hovorí prvá dievčica...
tak kresťanskému svetu celému
prihotovila by som hostinu.
Keby som ja bola cárica...
hovorí jej sestrica...
celému svetu ja sama
plátna by som natkala.
Keby som ja bola cárica...
tretia hovorí sestrica...
pre báťušku-cára porodila by som bohatiera.
Len čo toto jej ústa vyslovili, dvere sa tichúčko otvorili,
do svetlice vošiel cár,
sám krajiny tejto pán.
Zdravím ťa, krásna dievčica...
hovorí... - Buď cárica!
Poroď mi bohatiera
začiatkom...
septembra.
A vy holubičky-sestričky,
nebuďte viac v tejto svetlici.
Poďte ihneď za mnou,
za mnou a za sestrou.
Nech je jedna z vás tkáčka
a druhá kuchárka.
Len čo cár odišiel, razom večer nadišiel.
Cár Saltán za svadobný stôl
sadol si s cáricou mladou.
- Sláva cárovi Saltánovi! - Sláva!
- Bozk! - Bozk!
- Sláva! Sláva! - Sláva cárovi Saltánovi!
V tých časoch vojna bola.
Cár Saltán žene zbohom dáva,
na dobrého koňa vysadáva,
čestné slovo, svoj sľub jej dáva, že iba ona je jeho pravá.
Medzi tým, ako on v diaľave
bije sa dlho a brutálne,
v rodine je radosť veľká,
syna im dal Boh do vienka.
Cárica bdie nad dieťaťom, sťa orlica nad orlíčaťom.
Posiela s písmom posla
aby upovedomil otca.
Tkáčka zatiaľ s kuchárkou
a s cárskou pani matkou
chcú sa k tomu písmu dostať,
prikázali dostať posla.
Cárica v noci, na môj veru,
porodila ani syna, ani dcéru,
ani myšku, či žabiatko,
ale neznáme zvieratko!
Keď vypočul cár-otec
čo priniesol posol dnes,
od smútku on začal besniť,
posla chcel ihneď obesiť.
No, ukľudnil sa tentoraz
a dal poslovi príkaz:
"Počkajte na cárov návrat
podľa zákonného práva."
Cár velí svojim bojarom,
aby čas netratili darmo
a cáricu a jej ohavný plod
tajne hodili do bezodných vôd.
Čo už mali robiť bohatieri?
S pánovým príkazom sa museli zmieriť. K cárici mladej do spálne
prišli postupne v jednom rade.
Oznámili cársku vôľu,
pre ňu a syna veľkú bôľu.
"Cáricu a jej ohavný plod
tajne hodiť do bezodných vôd."
Cáricu hneď v ten čas
do súdka so synom posadili, zasmolili, zasotili
a pustili v oceán -
tak prikázal cár Saltán.
Na modrom nebi sa hviezdy ligotajú,
na modrom mori zase vlny šľahajú,
mrak sa po nebi premáva, súdok zase morom pláva.
Sťa sklamaná vdovica
plače, droní sa v ňom cárica.
No, dieťaťko rastie tam
nie po dňoch, po hodinách.
Ty, vlna, moja vlna,
túlavá si a voľná,
brázdiš moria kadiaľ chceš,
morské skaly obrusuješ,
zatápaš ty brehy zemí,
odnesieš aj koráb celý,
nezahub ty našu dušu,
vyhoď nás niekde na súšu!
I vypočula ju vlna,
a tak na breh ona vyniesla súdok ľahúčko
a položila ho tichúčko.
Mať a syn sú zase svoji,
vidia kopec v šírom poli,
modré more je kolom, dub zelený nad kopcom.
Syn rozmýšľa: "Dobrá večera je u nás už veľmi túžená."
Odlomil z duba konár, ohol ho a luk už má,
tenkú halúzku odlomil, ľahký šíp z nej zhotovil
a šiel na kraj v dolinu, k moru hľadať divinu.
Ty, cárovič, môj spasiteľ,
ty, môj mocný vykupiteľ,
nie labuť si ty spasil,
lež dievčinu oživil.
Nie haju si ty zabil,
čarodejníka si skolil.
Nikdy na teba nezabudnem,
nájdeš ma, kde len chceš budem.
A teraz sa ty už vráť,
pokojne si ľahni spať.
Len čo otvoril cárovič oči, prebral sa zo snov tej noci,
diví sa, že pred ním jesto velikánske-veľké mesto.
Steny s mnohými zubcami a nad bielymi stenami
jagajú sa veže kostolov a svätých kláštorov.
Mať a syn idú do mesta,
než ich tam ale zavedie cesta, ohlušujúci bim-bam
znie tam zo všetkých strán.
Všetci ich tam zvelebujú, cároviča korunujú
kňažskou čiapkou. Hlavou
spravili ho nad sebou.
V strede svojej stolice,
na príkaz cárice,
v ten deň sa stal kňazom on
a nazval sa: kňaz Gvidon.
Vietor sa po mori vinie, koráb si to morom šinie,
plaví sa on vlnami s napnutými plachtami.
Mimo ostrova krutého, mimo mesta veľkého.
Delá z prístavu pália, korábu pristáť velia.
Rozhodli sa pristáť hostia,
kňaz Gvidon ich pozval zostať,
dal im najesť aj napiť,
o odpoveď ich poprosiť:
Aký, vy, hostia, tovar vozíte a kam sa teraz plavíte?
A tu je ich odpoveď:
Obišli sme celý svet. So sobolmi sme obchodovali,
čierne líšky predávali, no, teraz nám vyšiel chod,
- ideme priamo na východ. - Mimo ostrova Bujana
k cárstvu slávneho Saltána.
Kňaz im požehnal teda:
Šťastnú cestu vám želám. Dostaňte sa po oceáne
k slávnemu Saltánovi zdárne. Odovzdajte mu pozdrav môj.
Hostia odišli a kňaz Gvidon
z brehu s dušou v smútku máva im v diaľ na rozlúčku.
Zdravím ťa, kňaz môj milý,
čo si, sťa deň daždivý?
Kňaz nevrlo odpovedá:
Žiaľ a túžba ma zožiera. Trápi ma sen, mládenca,
chcem vidieť svojho otca.
Aká to bolesť! Tak, počúvaj:
Chceš cez more poletieť za korábom?
Buďže, kňaz, ty, komárom!
Vtom na bodku zmenšil sa, na komára premenil sa,
zabzučal a odletel, na loď v mori doletel,
potichúčky sa tam dostal, do štrbinky sa v nej vopchal.
Vietor veselo šumí, loď sa veselo plaví.
Mimo ostrova Bujana k cárstvu slávneho Saltána.
A želaná krajina je už z diaľky videná.
Keď na breh už vyšli hostia,
cár Saltán ich pozval zostať.
A za nimi na dvorec, priletel náš vlastenec.
Oj, vy, hostia úctiví,
dlho ste sa plavili?
Dobre je za morom, či nie je?
Čo nové sa v svete deje?
Za morom sa dobre žije,
no tam zázrak veliký je.
Za morom bol ostrov krutý, nevrúcny a nežijúci.
Bol iba kúskom pustiny, rástol tam iba dub jediný.
A teraz stojí na ňom nový palác aj s dvorcom.
So zlatohlavými kostolmi, s vežami i sadmi.
A v ňom sedí kňaz Gvidon, posiela ti pozdrav svoj.
Kráľ Saltán sa čudu diví... hovorí:
Pokiaľ budem zdravý, živý, čudný ostrov navštívim,
u Gvidona čas strávim.
Akýže zázrak, ľudkovia moji,
keď mesto pri mori stojí!
Oboznámim vás s inou správou.
V lese je smrek, veverica na ňom.
Veverica piesne spieva, orieškov tam zhryzie veľa.
No, oriešky nie hocaké,
škrupinky majú tam zlaté.
A jadierka - čistý smaragd,
toto sa má čudom nazvať!
Čudu sa cár Saltán diví,
komár sa správa ako divý.
Vpil sa komár bez okolka
tetke do pravého priamo oka.
Tkáčka ihneď zamdlela, okrivela, pobledla.
Svati, sestra, sluhovia,
s krikom komára lovia.
Buď prekliaty, hnusný komár!
"My ti dáme!" a on dokorán
otvoreným oknom letí spokojne cez more v svety.
Znova kňaz sám k moru chodí,
túžobný pohľad vdiaľ hodí.
Zdravím ťa, kňaz môj milý,
čo si, sťa deň daždivý?
Čože ti pokoja nedá?
Kňaz Gvidon jej odpovedá:
Žiaľ a túžba ma zožiera.
K čudu čudnému zaviesť by som rád. Tak, kde to je?
V lese je smrek s vevericou, pravý zázrak... fakt... bez kecov!
Toto čudo poznám ja,
ozaj, kňaz, duša moja.
Nesmúť... rada túto službu
preukážem ti za družbu.
Po sade, po záhrade sa deva prechádza,
vzrastom síce neveliká, no má okrúhle líčka.
Za ňou blúdi, ku nej chodí mládenec od lúčky,
drahé jej on dary nosí, bozkáva jej rúčky.
Ďakujem ti, drahá labuť!
Daj jej Bože, čo aj mne, daj jej také veselie!
Kňaz pre veveričku potom vystrojil kryštálový dom.
Stráž k nemu postavil, účtovníka pristavil,
prísny počet orechov viesť, kňazovi zisk, veverici česť!
Vietor sa po mori vinie, koráb si to morom šinie,
plaví sa on vlnami s napnutými plachtami.
Mimo ostrova krutého, mimo mesta veľkého.
Delá z prístavu pália, korábu pristáť velia.
Rozhodli sa pristáť hostia, kňaz Gvidon ich pozval zostať,
dal im najesť aj napiť, o odpoveď ich poprosiť:
Aký, vy, hostia, tovar vozíte a kam sa teraz plavíte?
A tu je ich odpoveď:
Obišli sme celý svet. S koňmi sme obchodovali,
s donskými žrebcami. A teraz nám vyšli letá,
pred nami je púť ďaleká.
Mimo ostrova Bujana
k cárstvu slávneho Saltána.
Kňaz im požehnal teda:
Šťastnú cestu vám želám. Dostaňte sa po oceáne
k slávnemu Saltánovi zdárne.
Odkážte mu: "Kňaz Gvidon posiela ti pozdrav svoj."
Hostia sa kňazovi poklonili,
vyšli von a v púť pustili.
K moru šiel kňaz, a tam už vo vlnách sa hrá labuť.
Kňaz hovorí: "Duša moja, tak ma ťahá, tak ma volá..."
Tak ona zase jeho ošpliechala celého.
Na muchu kňaz premenil sa, odletel a pustil sa
medzi moria a nebesá, na korábe usadil sa.
Vietor veselo šumí, loď sa veselo plaví.
Mimo ostrova Bujana k cárstvu slávneho Saltána.
Oj, vy, hostia úctiví,
dlho ste sa plavili?
Dobre je za morom, či nie je?
Čo nové sa v svete deje?
A tu je ich odpoveď:
Obišli sme celý svet. Za morom sa dobre žije,
no tam zázrak veliký je. Ostrov na mori leží,
mesto na ostrove stojí. So zlatohlavými kostolmi,
s vežami i sadmi.
Smrek rastie tam na dvorci a pod ním v kryštálovom domci
rukatá žije veverica, aká je to výmyselnica!
Veverica piesne spieva, orieškov tam zhryzie veľa.
No, oriešky nie hocaké, škrupinky majú tam zlaté.
A jadierka - čistý smaragd, vevericu stráže strážia.
Všetci sú na ostrove bohatí,
izby nemajú - samé komnaty.
A v ňom sedí kňaz Gvidon, posiela ti pozdrav svoj.
Kráľ Saltán sa čudu diví...
Pokiaľ budem zdravý, živý,
čudný ostrov navštívim,
u Gvidona čas strávim.
Čo už na tom divné je?
Veverica skaly hryzie.
Hádže zlato a na hromady
zhrabúva tam tie smaragdy.
Týmto nás neudivíš, pravdu nám nehovoríš.
Vo svete sú iné divy.
More sa vzduje, vzbúri, zdiví,
zakypí, zapení, zhustí,
privalí sa na breh pustý,
rozleje sa v šumnom behu,
ocitne sa tam na brehu.
V brnení, sťa ohňa žiara
bohatieri tridsať traja,
všetci krásni, udatní, velikáni to mladí,
zjavia sa, jak jeden zbor, s nimi strýko Černomor.
Toto je div, o ňom úctivo
možno vravieť spravodlivo!
Kráľ Saltán sa čudu diví
a Gvidon vtom ako divý
zabzučal a tetku bez okolka
pichol priamo do ľavého oka.
Tkáčka ihneď zamdlela:
"Aj!" - a pritom hneď okrivela.
Všetci kričia: "Chyť ju! Chyť ju!"
"Treba už aj hneď zabiť ju!"
"Už ťa mám!" - kričí tento pán,
"No, počkaj!" - a kňaz dokorán
otvoreným oknom letí
spokojne cez more v svety.
Zdravím ťa, kňaz môj milý,
čo si, sťa deň daždivý?
Čože ti pokoja nedá?
Kňaz Gvidon jej odpovedá:
Žiaľ a túžba ma zožiera. Div-divúci by som chcel
dostať na moju parcel.
A akéže sú to divy?
Kdesi sa more vzbúri, zdiví,
zakypí, zapení, zhustí, privalí sa na breh pustý,
rozleje sa v šumnom behu, ocitne sa tam na brehu.
I zjavia sa, sťa ohňa žiara, bohatieri tridsať traja!
Labuť kňazu odpovedá:
Tak, toto ti spávať nedá?
Netrúchli, duša moja,
toto čudo poznám ja.
Títo víťazi, čo z mora vzrástli, sú moji pokrvní bratci.
Netrúchli a choď už aj,
hosťov bratov ty počkaj.
Labuť nás k tebe poslala
a príkazom nakázala
slávne mesto tvoje chrániť,
strážiť ho a dobre brániť.
Odteraz už denne, stále,
budeme tu neustále
u vysokých stien tvojich
vychádzať z morských hlbín.
Tak, uvidíme sa čoskoro,
už musíme ísť zas morom.
Vietor sa po mori vinie, koráb si to morom šinie,
plaví sa on vlnami s napnutými plachtami.
Mimo ostrova krutého, mimo mesta veľkého.
Delá z prístavu pália, korábu pristáť velia.
Aký, vy, hostia, tovar vozíte a kam sa teraz plavíte?
A tu je ich odpoveď:
Obišli sme celý svet.
Obchodovali sme s bulatom, čistým striebrom, ba i zlatom,
a teraz nám vyšli letá, pred nami je púť ďaleká.
Mimo ostrova Bujana
k cárstvu slávneho Saltána.
Kňaz im požehnal teda:
Šťastnú cestu vám želám. Dostaňte sa po oceáne
k slávnemu Saltánovi zdárne.
Odkážte mu: "Kňaz Gvidon
posiela ti pozdrav svoj."
K moru šiel kňaz, a tam už vo vlnách sa hrá labuť.
Kňaz opäť: "Duša moja, tak ma ťahá, tak ma volá..."
Tak ona zase jeho ošpliechala celého.
Vtomže kňaz zase zmenšil sa, na čmeliaka premenil sa,
zabzučal a odletel, na loď v mori doletel,
potichúčky sa tam dostal, do štrbinky sa v nej vopchal.
Oj, vy, hostia úctiví, dlho ste sa plavili?
Dobre je za morom, či nie je? Čo nové sa v svete deje?
Za morom sa dobre žije, no tam zázrak veliký je.
Ostrov na mori leží, mesto na ostrove stojí.
Denne sa tam dejú divy:
More sa tam vzbúri, zdiví, zakypí, zapení, zhustí,
privalí sa na breh pustý, rozleje sa v šumnom behu...
...ocitne sa tam na brehu. Bohatierov tridsať tri
v brnení zlatom horí.
Od tej stráže niet chrabrejšej,
spoľahlivejšej, zdatnejšej.
A tam sedí kňaz Gvidon, posiela ti pozdrav svoj.
Kráľ Saltán sa čudu diví...
Pokiaľ budem zdravý, živý, čudný ostrov navštívim
a u kňaza čas strávim.
Kto nás týmto udiví?
Ľudia z moria vychádzajú, na stráži sa prechádzajú!
Pravda jest, či klamy sú, divy ja nevidím tu.
Vo svete sú iné divy! Poviem vám príbeh pravdivý:
Za morom cárovná jest, nemožno z nej oka zviesť.
Dňom svet Boží tmou zakrýva, nocou Zem svetlom obmýva.
Mesiac na nej šaty belie, hviezda jej svieti na čele.
A aká je to parádnica, prechádza sa, sťa pávica!
Sladké rečičky vraví, ako potôčik hravý.
Možno vravieť spravodlivo,
toto je už ozaj divom.
Oj! Oj!
Opäť prišla pohroma: "Pomôžte mi, preboha!"
Stráže! Chyťte ho! A už aj zabite ho!...
Neuletíš! Už ťa mám!
"No, počkaj!" - a čmeľ dokorán
otvoreným oknom letí spokojne cez more v svety.
Zdravím ťa, kňaz môj milý,
čo si, sťa deň daždivý? Čože ti pokoja nedá?
Kňaz Gvidon jej odpovedá:
Žiaľ a túžba ma zožiera.
Ľuďom svadby závidím, ja však slobodný chodím.
Ktorúže ty napríklad, chcel by si nájsť na vydaj?
Vraj na svete...
...cárovná jest, čo nemožno z nej oka zviesť.
Dňom svet Boží tmou zakrýva,
nocou Zem svetlom obmýva.
Mesiac na nej šaty belie, hviezda jej svieti na čele.
A aká je to parádnica, prechádza sa, sťa pávica!
Sladké rečičky vraví, ako potôčik hravý.
Ozaj je to pravda celá?
Áno, žije taká deva.
Žena, čo ruky nemá. Bielu rúčku nepobozkáš,
neobjímeš ani troška. Poslúžim ti ja aj v tomto.
Počuj, no, o všetkom tomto, mysli na to hneď aj potom,
nevrav nikomu ty o tom.
Pôjdem ja aj s dušou vlastnou za tou cárovnou prekrásnou
bárs aj peši, a to hneď, za tridsať zemí, na kraj svet.
Labuť si vzdychla hlboko... hovorí:
Načo ísť až tak ďaleko? Vedz, tvoj osud je tu, v mori.
Cárovná pred tebou stojí!
Mesiac na nej šaty belie, hviezda jej svieti na čele!
Pani moja rodná vybral som si ja ženu,
dcéru tebe poslušnú, prosím, rozhodni za nás
a požehnaj nás. Požehnaj nám deti naše,
žiť vo zväzku, láske našej.
Vietor sa po mori vinie, koráb si to morom šinie,
plaví sa on vlnami s napnutými plachtami.
Mimo ostrova krutého, mimo mesta veľkého.
Delá z prístavu pália, korábu pristáť velia.
Aký, vy, hostia, tovar vozíte a kam sa teraz plavíte?
A tu je ich odpoveď:
Obišli sme celý svet.
Obchodovali sme nie s nezdarom s nešpicifikovaným tovarom.
Pred nami je dlhá púť, ísť na východ, domov už.
Mimo ostrova Bujana
k cárstvu slávneho Saltána.
Šťastnú cestu vám želám. Dostaňte sa po oceáne
k slávnemu Saltánovi zdárne.
A pripomeňte mu, pánovi to svojmu:
Navštíviť nás sľúbil raz, neprišiel však doteraz.
Hostia odišli a kňaz Gvidon...
na breh už ísť nechce sa mu,
nechce nechať ženu samu.
Vietor veselo šumí, loď sa veselo plaví.
Mimo ostrova Bujana k cárstvu slávneho Saltána.
Oj, vy, hostia úctiví, dlho ste sa plavili?
Dobre je za morom, či nie je? Čo nové sa v svete deje?
A tu je ich odpoveď:
Obišli sme celý svet. Za morom sa dobre žije,
no tam zázrak veliký je. Ostrov na mori leží,
mesto na ostrove stojí.
So zlatohlavými kostolmi, s vežami i sadmi.
Smrek rastie tam na dvorci
a pod ním v kryštálovom domci
rukatá žije veverica,
aká je to výmyselnica!
Veverica piesne spieva, orieškov tam zhryzie veľa.
No, oriešky nie hocaké,
škrupinky majú tam zlaté.
A jadierka - čistý smaragd,
vevericu velebia, strážia.
Sú tam ešte iné divy:
More sa vzduje, vzbúri, zdiví,
zakypí, zapení, zhustí,
privalí sa na breh pustý,
rozleje sa v šumnom behu,
ocitne sa tam na brehu.
V brnení, sťa ohňa žiara,
bohatieri tridsať traja,
všetci krásni, udatní, velikáni to mladí,
zjavia sa, jak jeden zbor,
s nimi strýko Černomor.
Od tej stráže niet chrabrejšej,
spoľahlivejšej, zdatnejšej.
A u kňaza žena jest, nemožno z nej oka zviesť.
Dňom svet Boží tmou zakrýva,
nocou Zem svetlom obmýva.
Mesiac na nej šaty belie,
hviezda jej svieti na čele.
Kňaz Gvidon je v meste pánom,
uctievajú ho rad-radom.
Posiela ti pozdrav svoj,
no, teba tiež karhá on:
Návšteviť nás sľúbil's raz,
no, neprišiel si doteraz.
Nevydržal cár chvíľu, dal pripraviť flotilu.
Tkáčka zatiaľ s kuchárkou
a s cárskou pani matkou nechceli cára pustiť
čudný ostrov navštíviť.
Som cár, či decko veru!? -
kričí na nich plný hnevu.
Idem hneď! -
rázne dupol, dverami za sebou trepol.
Matička moja rodná, kňaziňa že ty, mladá!
Pozrite sa - jasná správa, môj otec sem práve pláva.
Po rovinách mora - oceána
ide flotila cára Saltána.
Ihneď z diel tam vystrelili, na zvonoch všetkých zvonili,
k moru sám ide Gvidon, tam cára privíta on
aj s tkáčkou a kuchárkou,
aj s cárskou pani matkou.
Všetci idú do komnát, brnenia sa lesknú z vrát.
Tam cár Saltán konečne zočí bohatierov tridsať tri na vlastné oči.
Všetci sú krásni, udatní, velikáni to mladí,
rovnakí, jak jeden zbor,
s nimi strýko Černomor.
Cár vstúpil na dvor široký,
a tam pod smrekom vysokým veverica pieseň spieva,
zlatý orech zhrýzť by chcela,
smaragd z neho vyťahuje, do truhličky ho spratuje.
Celý dvor je vystlaný zlatými škrupinkami.
Po sade, po záhrade sa deva prechádza,
vzrastom síce neveliká, no má okrúhle líčka.
Cár hľadí - a uznal on...
prepukla v ňom zvedavosť.
Čo to vidím? Čo je to? Akoto?
Svedomie sa v ňom prebudilo,
slzami ho zatopilo.
A tkáčka s kuchárkou, aj s cárskou pani matkou
ku všetkému sa priznali,
pokľakli a zaplakali.
Cár od veľkej radosti
všetky tri domov pustil.
Všetci za stôl posadali, veselo sa zabávali.
Sláva kňazovi Gvidonovi! Sláva! Sláva!
Sláva cárovi Saltánovi! Sláva! Sláva!
Deň prešiel - cára Saltána so slávou
uložili spať - bol "pod parou".
Bol som tam - med, pivo pil,
fúzy trocha namočil.
KONIEC